Kristiina+Kirjallisuustehtävä

Harrastus mielletään vapaaehtoiseksi, vapaa-ajalla toteutettavaksi toiminnaksi. Harrastus voi olla ohjattua tai omaehtoista toimintaa. Se voi tapahtua yksin tai ryhmissä. Harrastus tapahtuu usein sellaisessa ympäristössä, jossa siihen on optimaaliset puitteet. Toisaalta, harrastustila/ympäristö voi olla puutteellinen tai se voi vaihdella. Wikipedian (2009) mukaan ihmiset harrastavat asioita kiinnostuksen ja nautinnon vuoksi. Harrastuksen kautta voidaan oppia hyödyllisiä tietoja, taitoja ja kokemuksia. Sama asia voi olla toiselle henkilölle harrastus ja toiselle työtä. Wikipedian käsitteen määrittely toi esille mielenkiintoisen selvennyksen sanaan amatööri; sana amateur on peräisin latinan verbistä amare, rakastaa. Tämä selventää mielestäni tilannetta, jossa harrastuksesta tulee myös ammatti.
 * HARRASTUKSET OPPIMISYMPÄRISTÖNÄ **

Tässä esseessä keskityn kuvaamaan orkesterisoittimien oppimisympäristöjä liittyen tavoitteelliseen soitonopetukseen ja oppimiseen. Tavoitteellinen soiton opetus perustuu siihen, että oppilaiden tulee kyetä soittamaan yksin ja erilaisissa ryhmissä. Soittotunnit ovat keskeinen osa soiton harrastamista. Soittotunnit ovat joko yksilö- tai ryhmätunteja. Perinteisissä koulukunnissa soiton opetus alkaa yksilötunneilla ja heti kun mahdollista oppilas osallistuu myös johonkin ryhmään. Yksilötunneilla vuorovaikutus opettajan kanssa on tiivistä. Usein opettaja ja oppilas soittavat myös yhdessä, joten yhteistoimintaa harjoitellaan heti alusta alkaen. Osa asioista opitaan aluksi matkimalla mutta esimerkiksi viulun soitossa, jossa oppilas joutuu soittotunnin aikana virittämään soittimensa useaan kertaan, vaaditaan pidemmälle kehittynyttä ymmärrystä äänen muodostuksesta. Renkl (2005) korostaa tekemällä oppimisen tärkeyttä sekä esimerkkien käytön merkitystä ongelman ratkaisussa. Soittamisessa voidaan esimerkkeinä pitää opettajan soittamista, äänitallenteita tai toisten esitysten kuuntelemista. Musiikissa käytetään sanallisen kuvaamisen lisäksi ääniesimerkkejä. Usein on vaikea pukea sanoiksi sitä mitä halutaan, vaikkakin alaala on oma sanasto kuvaamassa äänessä tapahtuvia elementtejä ja muutoksia. Ahosen (2005) mukaan soittaminen kuten muutkin motoriset taidot opitaan toistojen avulla. Aluksi harjoitellaan hitaasti ja pikku hiljaa nopeutetaan suoritusta. Sujuvuuden lisääntymisen kuvaamiseen voidaan käyttää oppimiskäyrää: ensimmäisten toistojen jälkeen suoritus muuttuu melko nopeasti, mutta hidastuu oppimisen edistyessä. Tiedonkäsittelyn näkökulmasta tarvitaan toistoja uuden taitoaineksen siirtämiseksi työmuistista säilömuistiin. Myöhemmin se on helposti mieleen palautettavissa ja sovellettavissa uusissa tilanteissa. Olennaista tietysti on se, millaista harjoittelu on laadullisesti. Musiikkipsykologinen tutkimus on kiinnostunut harjoittelun vaikutuksista aivojen muovautuvuuteen. Aivojen anatomista rakennetta ja neurofysiologisia toimintoja on voidaan tarkastella uusien kuvantamismenetelmien (magnetoenkefalografia, MEG; positroniemissiotomografia, PET; magneettiresonanssikuvaus, MRI) avulla. Tarkastelu on paljastanut muusikkojen ja ei-muusikkojen välillä eroja aivojen anatomisessa rakenteessa ja funktionaalisissa toiminnoissa. Eroja on havaittu erityisesti aivopuoliskoja yhdistävässä aivokurkiaisessa, kuuloinformaatiota käsittelevässä ohimolohkossa ja pikkuaivoissa. (Ahonen, 2005.) Ahosen (2005) artikkelista sain yllättäen tukea soittajien keskuudessa käytettyyn humoristiseksi tarkoitettuun ilmaisuun ”vain lahjattomat harjoittelevat”. Artikkelissa todetaan olevan mahdollista, että normaaliin yksilöiden väliseen anatomiseen variointiin sisältyy sellaisia poikkeuksellisia aivorakenteita, jotka edistävät erityistä taitoa vaativan suorituksen kehittymistä. Tällöin taitavaa suoritusta voitaisiin selittää pikemminkin aivojen poikkeusrakenteella kuin harjoittelulla. Kuitenkin voidaan todeta, että eroja on todettu olevan monilla anatomisesti erillisillä aivoalueilla, mistä voidaan päätellä erojen johtuvan harjoittelusta.
 * Soittoharrastus yksilön näkökulmasta **

Harrastuksissa tärkeä piirre on yhteisöllisyys. Yhteisen harrastuksen kautta syntyy tiivis yhteisö, jonka jäsenet jakavat tietoa ja auttavat toisiaan epäitsekkäästi. (Wikipedia, 2009.) Yhteisöllinen oppiminen on keskeinen osa orkesterisoittimien opiskelua. Soittamista harjoitellaan (ja esiinnytään) yksin, pienryhmissä ja isoissa ryhmissä (orkesteri). Pienryhmässä rakennetaan yhteistä ymmärrystä kohteena olevasta ilmiöstä, musiikista. Onnistuakseen oppilaiden tulee olla sitoutuneita ja suuntautuneita yhteisen tehtävän (musiikkikappaleen tekniseen ja tyylillisesti oikein soittamiseen) suorittamiseen ja tiedon rakentamiseen. (vrt. Arvaja & Mäkitalo-Siegl, 2006.) Soittoharrastuksessa opitaan paljon sellaisia taitoja, joista on hyötyä muutenkin elämässä ja uuden oppimisessa. Bransfordin ym. (2004) mukaan oppimisympäristöjen tulee tukea yhteishenkeä. ihannetapauksissa niissä arvostetaan oppimista ja tasokasta opetusta. Jos vertaan tätä soittoharrastukseen niin hyvin keskeistä oppimisen kannalta on, että oppilas arvostaa opettajaansa ja yhteissoittotilanteiden vetäjää (pienryhmät, orkesteri). Soittoharrastuksessa on usein mahdollista vaihtaa opettajaa jos oppilaan ja opettajan kemiat ei toimi. Tälläista mahdollisuutta ei koulumaailmassa ole. Opettajan rooli osana oppimisympäristöä on merkittävä.
 * Yhteisöllinen oppiminen **

Tehokkaiden oppimisympäristöjen suunnitteluun ei ole olemassa yhtä yksinkertaista ohjetta. Oppimisympäristöjen suunnitteluun liittyy keskeisesti kysymykset mitä opetetaan, kuinka opetetaan ja kuinka oppimista arvioidaan. Oleellista on, että erilaiset oppimistavoitteet vaativat erilaisia lähestymistapoja opetukseen. (Bransford, Brown & Cocking, 2004.) Myös soiton opetuksen muuttumisessa näkyy se, että tieto oppimisesta on lisääntynyt ja muuttunut. Edelleenkin puhutaan venäläisestä koulukunnasta (täydellisyyden tavoittelu ja ankara suhtautuminen oppilaaseen) viulunsoiton opetuksessa. Muistan, kuinka ystäväni tuli aikanaan itkien venäläisen viulunsoiton opettajan tunnilta. Opettajan mielestä hänellä oli otekäsi ollut väärässä asennossa ja sen vuoksi haukkunut ystäväni kehtysvammaiseksi. Käsitys oppimisesta ja palautteen merkityksestä oli siis hyvin erilainen kuin nykyisin. Miten tällainen oppimisympäristö sitten on tukenut oppimista? Oppilaat ovat menneet soittotunnille pelonsekaisin ajatuksin. Tunnille ei ole voinut mennä harjoittelematta. Toki oppimistakin on tapahtunut ja ilmeisen paljon. Omista harrastusajoistani poiketen soiton opetukseen on tullut opettajan oppilaan yhteisesti sopima tavoitteen asettelu ja arviointi niiden toteutumisesta. oppilas edistymisestään sekä sanallista palautetta että numeerisen arvosanan kun harrastaa musiikkioppilaitosessa. Tämä kuvaa mielestäni oppijakeskeisen näkökulman lisääntymistä soiton opetuksessa. Oppijakeskeisessä ympäristössä kiinnitetään huomio niini tietoihin, taitoihin, asenteisiin ja uskomuksiin, joita oppilas tuo opetustilanteeseen (Bransford, Brown & Cocking, 2004). Opettaja huomioi opetuksessaan oppilaan aikaisemmat tiedot ja taidot. Opetus etenee yksilöllisesti eikä ikäkausille ennalta asetettujen tavoitteiden mukaisesti. Esimerkiksi oppilasta on turha pyytää soittamaan eri asemissa jos hän ei tiedä, mitä asemat tarkoittavat.
 * Oppimisympäristöjen suunnittelu **

Minulla on ollut ilo seurata nuorimman lapseni viulunsoiton harrastamista 5 –vuotiaasta lähtien. Ensimmäiset neljä vuotta olin soittotunnilla mukana lähes joka kerta. Viulunsoiton harrastamisessa vanhemmalla on suuri rooli. Koti toimii tärkeänä oppimisympäristönä (niinkuin monessa muussakin harrastustoiminnassa) ja siellä oppimisen ohjaajana ensimmäisinä vuosina on vanhempi. Meillä työnjako oli se, että isä viritti viulun ja äiti ohjasi harjoittelun. Omaa rooliani helpotti se, että olen itse harrastanut musiikkia ja toiminut myös soiton opettajana. Yllätävän hyvin lapsi oppi siihen, että kun harjoitellaan soittamista, hänen kuuluu kuunnella vanhempaa ohjeiden antajana. Myönnän, että ensimmäiset vuodet olivat ajoittain itselle aika raskaita. Soittotunnit olivat kaksi kertaa viikossa ja niiden välillä harjoiteltiin lähes päivittäin. Tyttärelläni on menossa kahdeksas vuosi viulun kanssa. Vaikka en enää aktiivisesti osallistu hänen soittotunneilleen (kuitenkin satunnaisesti) enkä puutu hänen harjoitteluunsa kotona, pyytää hän välillä kuuntelemaan tuleeko virheitä (erityisesti opetellessaan kappaleita ulkoa). Olen iloinen siitä, että voin edelleen vaikuttaa hänen oopimisympäristöönsä tuomalla siihen muutakin kuin fyysiset olosuhteet. Bransford ym. (2004) mukaan perhe onkin tärkein oppimisympäristö.
 * Pohdinta **

Ahonen, K. (2005). Musiikin harjoittelu ja sen vaikutukset. Teoksessa: J. Enkenberg, E. Savolainen, & P. Väisänen (Toim.), //Tutkiva opettajankoulutus – taitava opettaja.// Savonlinnan opettajakoulutuslaitos 2004. Verkkoversio 2005. Luettu syyskuu 10, 2009, osoitteesta []
 * Lähteet **

Arvaja, M., & Mäkitalo-Siegl, K. (2006). Yhteisöllisen oppimisen kognitiiviset, sosiaaliset ja kontekstuaaliset tekijät: Verkkovuorovaikutuksen näkökulma. Teoksessa S. Järvelä, P. Häkkinen & E. Lehtinen (Toim.), //Oppimisen teoria ja teknologian opetuskäyttö// (ss. 121-146). Helsinki: WSOY.

Bransford, J. D., Brown, A. L., & Cocking, R. R. (Toim.). (2004). //Miten opimme: aivot, mieli, kokemus ja koulu//. Helsinki: WSOY.

Wikipedia. (2009). Luettu syyskuu 11, 2009, osoitteesta []

Renkl, A. (2005). The worked-out examples principle in multimedia learning. Teoksessa: R. Mayer (Toim.), //The cambridge handbook of multimedia learning.// New York: Cambridge University Press.