Päivi+Kirjallisuustehtävä

<< Takaisin OPVIE-sivulle =Oppimisympäristön muuntuminen 1970-luvulta 2000 -luvulle.=

Johdanto; koulunkäynti 1970 -luvulla Helsingissä
Aloitin kansakoulun 1970-luvun alussa, Meitä oli 40 oppilasta luokassa ja rinnakkaisluokkia oli yhdeksän. Yhteensä oli siis 360 aloittavaa ensiluokkalaista. Koulua kävimme kahdessa vuorossa, aamuvuoro alkoi aamulla kello kahdeksan ja kesti kahteentoista tai yhteen asti. Iltavuorolaiset tulivat yhdeksi tai kahdeksi ja koulusta päästiin kello viisi tai kuusi. Aamu- tai iltapäiväkerhoja ei ollut. Luokka huone oli ahdettu täyteen pulpetteja vieriviereen. Luokassa oli opettajan pöytä, liitutaulu ja urkuharmoni, sekä käsienpesuallas. Takaseinällä oli neljä kaappia, joista kaksi oli varattu meidän luokalle. Kaapissa oli jokaisella oppilaalla oma ulosvedettävä laatikko, mahdollisia säilytettäviä tavaroita varten.

Omaan luokkaan siirryttiin tunnin alkaessa luokittain kahdessa jonossa, toisessa pojat, toisessa tytöt, oman opettajan johdolla. Hälistä ei saanut, eikä tietysti turhia puhella tai kysellä. Luokassa jokainen hakeutui omalle paikalleen ja jäi seisomaan pulpetin viereen. Istumaan päästiin vasta kun kaikki olivat opettajaa yhtaikaa tervehtineet ja opettaja antanut luvan. Viitata piti aina ja vastata sai, seisomaan nousten, luvan saatuaan. Kaikkialle kuljettiin jonossa.

Koulurakennus oli uusi 1968 rakennettu, siihen aikaan uusinta rakennustyyliä vastaava tasakattoinen punatiilinen betoni laatikko. Koulun piha-alue oli asvalttia. Pihassa olevat puut ja pensaat oli aidattu betonirenkaalla ja verkkoaidalla. Pihassa oli kaksi kiipeilytelinettä ja kolme konkkaus ruudukkoa 360 oppilasta kohden. Pihalta ei saanut poistua läheiselle urheilukentälle välituntien ajaksi.

Oppiminen oli behaviorististä, kaikkea kerrattiin usein ja ahkerasti. Ulkoa opettelemista oli paljon. Jos oppilas ei kyennyt oppimaan samassa tahdissa muiden kanssa hänet siirrettiin nopeasti apukouluun. Jos taas opit nopeammin kuin muut, teit silti sitä samaa, eli kertasit. Opetusvälineinä toimi liitutaulu, joka oli ahkerassa käytössä. Viihtyvyyttä luokkaan saatiin kirjainten kuvilla, sitä mukaa kun kirjain opeteltiin. Joskus harvoin laitettiin piirustuksia tai käsitöitä esille, muiden nähtäväksi. Harvoin saatettiin katsoa kouluTV-ohjelmaa siirrettävästä mustavalkoisesta televisiosta.

Opetuksessa käytettiin aapista, josta kirjaimet jäljennettiin kaunokirjoitusvihkoon. Matematiikassa oli tehtävä kirja, josta tehtävät jäljennettiin omaan vihkoonsa. Luokassa oli myös laulukirjat, joita käytettiin tarvittaessa. Virsikirja oli kaikille pakollinen.

Kodin ja koulun välistä yhteistyötä ei ollut. Kotiin otettiin yhteyttä vain jos jotain ongelmia ilmeni. Kaikkein pahin rangaistus oli se, että vanhempien piti tulla koululle oppilaan kanssa rehtorin puhutteluun.

Koulu oppimisympäristönä 2000 -luvun Kurikassa
Edellä kuvaamista ajoista koulu oppimisympäristönä on muuttunut paljon. Ensinnäkin luokkakoot ovat pienentyneet huomattavasti. Omien lasteni koulussa ensimmäisellä luokalla on enintään 20 oppilasta. Luokassa on opettajan lisäksi, mahdollisuuksien mukaan, myös kouluavustaja, tukemassa opetusta ja vastaamassa nousseisiin kysymyksiin. Pääsääntöisesti koulu alkaa kello yhdeksän, jolloin oppilaille ei juuri jää yksinolo aikaa aamuisin. Koulussa on organisoitua iltapäiväkerhotoimintaa aina ilta viiteen asti. Iltapäiväkerhon tarkoituksena on osaltaan tukea myös oppimista.

Koulun piha on ympäristönä ihanteellinen. Koulua ympäröi metsä, johon on sijoitettu erilaisia kiipeilytelineitä välituntiliikuntaan. Pihalta löytyy myös rauhallinen nurkkaus penkkeinen, niille jotka haluavat vain levätä välituntien aikana. Koulun yhteydessä olevaa urheilukenttää saa ja voi käyttää välituntien viettoon. Koulun ympäröiviä piha-alueita käytetään myös opetukseen jatkuvasti. Työskentely ei rajoitu vain luokkatilaan, vaan sopivan tilaisuuden tullen oppiminen viedään ulos luontoon. Vierailuja voidaan tehdä myös läheisille maatiloille, jossa käytännössä nähdään miten maanviljely toimii ja mistä maitoa saadaan.

Koulurakennus on rakennettu 1965, ja sitä peruskorjattiin 2000 -luvun alussa. Luokka huoneet ovat viihtyisiä, niissä on verhot, erilaisia kangaspäällisiä ilmoitustauluja ääntä eristämässä. Luokissa on myös viherkasveja. Luokka on viihtyisän ja kodinomainen. Luokka on tarpeen mukaan helposti muunneltavissa erilaisiksi ryhmätyötiloiksi. 1970 -luvun mukaisesti luokassa on urkuharmoni, mutta nyt se on monipuolisempi sähkökäyttöinen versio. Luokassa on edelleen liitutaulu, mutta myös piirtoheitin. Piirtoheitin antaa opettajalle mahdollisuuden olla kasvotusten luokan kanssa oppimistilanteessa. Teknologisia uudistuksia ovat tietokoneet sekä oppilaiden että opettajan käytössä. Videotykki on monipuolisesti käytössä, niin kouluTV:n katseluun kuin powerpoint esityksien näyttämiseen ja tiedon hakun apuna internetistä. (Lehtinen, 2006).

Tärkeää no kuitenkin huomata, että tietotekniikalla sinänsä ei ole vaikutusta oppimiseen, vaan sitä käytetään vain osana oppimisympäristöä. Tärkeää oppimisen kannalta onkin oppilaiden vuorovaikutus ympäristön kanssa. Oppiminen on yhteisöllistä tietojen ja taitojen dialogia vertaisryhmässä. (Lehtinen, 2006) Tässä piileekin yksi suuremmista muutoksista kouluissa oppimisympäristönä 1970 -luvulta 2000 -luvulle siirryttäessä. Oppiminen on dialogia opettajan ja oppilaiden välillä suhteessa oppimistapahtumaan ja tilaan. Muuttuva nyky-yhteiskunta vaatii nopeampaa, vaativampaa ja monimutkaisempaa asioiden prosessointia ja hallintaa tulevilta osaajilta.(Sawyer, 2006).

Opettaminen on muutenkin muuttunut, ennen opetettiin yksittäisiä asioita, joilla ei ollut syy-seuraus suhdetta muihin opetettaviin aiheisiin. Nykyään pyritään asioiden ymmärtämiseen, opitaan ymmärryksen kautta yhdistämään eri tieteen aloja toisiinsa. Esimerkiksi matematiikka ei ole enää mekaanista laskemista, vaan oppilaan tulee ymmärtää missä kyseistä laskutapaa voi käytännössä hyödyntää. Nykyisissä matematiikan kirjoissa ja koekeissa on aina mekaanisten laskusuoritusten lisänä erillisiä sanallisia ongelmia, joihin vastuksen saa vasta ymmärrettyään kysymyksen ja suoritettuaan laskutoimitukset. Nyky-yhteiskunta vaatii opitun tiedon siirtämistä käytäntöön. Tärkeintä on osata opitut asiat käytännön tilanteissa eikä vain koulun kokeissa. (Bransford, Brown,Cocking, 2000; Greeno, 2006; Hyvönen, luennot 3.9.2009).

Arvionti järjestelmä on muuttunut myös paljon. Omana kouluaikanani käytettiin arvioinnin pohjana Gaussin käyrää, jonka mukaan opettaja laati myös kokeen. Arvosanat muodostuivat vain kokeiden perusteella. Nykykoulussa arviointi tapahtuu oppilaslähtöisesti. Kokeiden lopussa on yleensä aina itsearviointi kohta, johon niin oppilas kuin opettajakin laittaa arviointinsa. Numeerista arviointia käytetään vasta neljännestä luokasta lähtien. Arviontii vaikuttaa niin tunnilla mukana olo kuin asioiden sisäistäminenkin, sekä yleensä asenne koulun käyntiä kohtaan. Itsearvioinnin opettelu jo alakoulusta lähtien on tärkeää, sillä nykyihmisen on kyettävä arvioimaan omaa toimintaa ja muuttamaan toiminta tapojaan arvioinnin pohjalta. On tärkeää, ettei itsearvionti ole liian kriittistä, sillä ihmisen on kyettävä luettelemman myös omat hyvät puolensa heikompien puolten lisäksi. Kaikissa ihmisissä löytyy hyviä puolia, monesti vain ne heikot osa-alueet vain korostuvat, eikä hyviä asioita tahdota havaita. (Bransford, J. D. et al., 2000).

Positiivisena voimavarana pitäisin nykyistä suuntausta, jossa erilaiset oppijat pyritään sijoittamaan samaan ympäristöön. Erillisiä erityisluokkia tai -kouluja on mahdollisimman vähän, ja niihin pyritään sijoittamaan vain kaikkein sopeutumattomimmat yksilöt. Suomalaisessa nyky-yhteiskunnassa on opittava hyväksymään erilaisuutta kaikissa sen muodoissa. Yksilön kehityksen kannalta on erityisen tärkeää oppia suvaitsemaan erilaisuutta kaikissa sen eri muodoissa. On myös huomattava, ettei erilaisuus ole vain negatiivinen piirre, vaan siitä voimme kaikki oppia jotain. Yhden oppilaan erilainen tapa omaksua asioita voi antaa muille mahdollisuuden oppia uusia asioita erilailla erilaisesta näköklmasta.

Muutosta on tapahtunut paljon myös kodin ja koulun välisessä yhteistyössä. Ennen kodin katsottiin haittaavan koulutyöskentelyä. Kotiin otettiin yhteyttä vain vaikeissa kurinpidollisissa tapauksissa. Nykyään kotia pyritään sitomaan koulun toimintaan mahdollisimman paljon. Vanhempainiltoja ja -vartteja pyritään pitämään joka lukukausi. Kodin tuki niin oppilaalle kuin koululekin on tärkeää. Kotoa oppilas saa parhaan tuen ja kannustuksen työskennellä koulussa oppiakseen uusia asioita. Kotoa opitaan toimintatavat ja arvostus opiskeluun. Mitä enemmän kotona ollaan kiinnostuneita oppilaan koulunkäynnistä, hyvistä ja huonoista suorituksista tai tapahtumista, oppimisesta yleensä, sitä positiivisemman kuvan koti antaa koulun ja opetuksen merkityksestä oppilaan kasvuun ja kehitykseen. Lapsen itsetunnon kannalta on erityisen tärkeää se, että vanhemmat ovat positiivisesti kiinnostuneita lapsen asioista, koulusta, ystäväpiiristä ja harrastuksista. Lapsen pitää tuntea, että hänta arvostetaan ja kunnioitetaan yksilönä sekä perheen ja yhteisön jäsenenä.

Johtopäätökset; Muutoksia opetuksen päämäärissä
Koululaitos on muuttunut kolmessakymmenessä vuodessa opetustapojen puolesta täydellisesti. Enää ei opeteta yksittäisiä asioita vaan asiakokonaisuuksia, jotka ovat sidoksissa yhteiskuntaa ja ympäristöön. Nykyisin ei opetella asioita ulkoa, vaan pyritään siihen, että oppilas ymmärtää opittavan asian osana isompaa kokonaisuutta. Esimerkiksi ennen historiassa opeteltiin useita eri vuosilukuja sotien ja rauhojen muodossa, nykyisin pyritään ymmärtämään, miksi sota syttyi ja rauha solmittiin kyseisenä ajankohta. Tai miten sota Euroopassa vaikutti muiden Euroopan ulkopuolisten maiden talouteen tai hallintoon.

Oppimisympäristö on muuttunut teknisemmäksi, ennen haettiin tieto pääosin vain kirjoista tai saatiin opettajan jakamana tietona. Nykyisin voidaan käyttää tiedonhakuun erilaisia multimedioita, jotka soveltuvat tiedon hallintaan nopeutensa ja ajankohtaisuutensa vuoksi paremmin. Globalisaatio on arkipäivää, tieto tapahtumista kulkee alle aikayksikön paikasta toiseen internetin avulla. Esimerkkinä tästä WTC -tornien sortuminen tai Kauhajoen koulusurmat uutisoitiin mediassa ennemmin kuin tieto levisi itse paikkakunnalla.

Koulusta on tullut paikka, jossa pyritään tiedon lisäksi opettamaan asenteita, taitoja ja uskoa siihen, että oppiminen on tärkeää, asioiden oppimisella on merkitystä. Koulusta on tullut myös yhteisöllisyyden opettelun paikka. Suomalainen yhteiskunta on muuttunut agraarista yhteisöllisestä yhteiskunnasta teolliseksi monesti yksilökeskeiseksi tai itsekeskeiseksi yhteisöksi. Usein toisen huomioon ottaminen on opeteltava koulussa, sillä kotona siihen ei ole mahdollisuutta. Koulussa tavataan nykyisin hyvin erilaisia ihmisiä, joilla voi olla erilainen kulttuuritausta.

Jään odottamaan mielenkiinnolla, millainen oppimisympäristö on lapsenlapsillani kymmenen vuoden kuluttua.

Lähteet:
Bransford, J. D., Brown, A. L., Cocking, R. R. (2000). The design of learning environments. //In How People Learn//; Washington D.C.: National Academy Press

Greeno, J. G., (2006). Learning in Activity. In Sawyer R. K. (Ed.) //The Cambridge Handbook of the Learning Sciences.// (pp. 79-96). //Cambridge//: Cambridge University Press.

Lehtinen E, (2006). Teknologia opetuksessa: toiveet, teoria ja käytäntö. Teoksessa S. Järvelä & P. Häkkinen & E. Lehtinen (toim.) //Oppimisen teoria ja teknologian opetuskäyttö//. (pp.263-278). WSOY.

Sawyer R. K. (2006). The New Science of Learning. In Sawyer R. K. (Ed.), //The Cambridge Handbook of the Learning Sciences//. (pp. 1-18). Cambridge: Cambridge University Press.

Hyvönen, P. (2009). Oppimisympäristö. Luento Edutool-maisteriohjelma. 3.9.2009 Oulu.